Павел Матеев
Съдба

chitanka.info

Влакът замина,

гарата се умълча,

навън е тъмно,

но аз още седя

на глухия перон

и не зная докога

ще издържа

сълзи да не пролея,

тъгата си да скрия,

като мъж да се държа.

Не мога да избягам,

сърцето ми гори,

не мога да се стърпя

и за миг дори,

не мога…

Тя си замина,

но този път — завинаги!

И няма да се върне

никога при мен.

Студено е,

но нищо не усещам.

Трябва да си тръгвам!

Не, не искам!

Искам само,

да съм сам

с чувствата

и със скръбта.

Тихо да си плача,

името й да прошепна,

по снега да крача,

спомена да възродя…

Че когато

аз съм влюбен,

не виждам нищо друго,

освен този,

на когото бих искал,

да подарявам рози,

да целувам страстно,

да я докосвам

нежна и прекрасна,

да я прегърна,

думи от любов

да изрека,

а тя да ме погледне

и да промълви,

че също ме обича,

че ме желае тя,

да слеем устни…

но уви — съдба…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.